Hyvinvointia itsemyötätunnolla ja työtä kehittämällä
• Persoonaan kohdistuvat tiedolliset ja taidolliset vaatimukset sekä kilpailullinen (työ)elämä ohjaavat yksilöä neuroottiseen itsen kehittämiseen.
• Lääkärit osaavat suhtautua potilaisiin ja kollegoihin myötätuntoisesti. Itsemyötätunto sen sijaan on monelle vierasta.
• Johtamiskoulutukseen osallistuneiden lääkärien kurssivastauksista paljastui huolestuttavaa kuormittuneisuutta.
• Esiin nousi sekä sisäistettyä vaativuutta että rakenteellisia ongelmia, jotka heikentävät kokonaisvaltaista hyvinvointia.
• Itsemyötätunto ja työn kehittäminen voivat edistää sekä lääkärien että yhteiskunnan hyvinvointia.
Työhyvinvointia käsittelevä kirjallisuus painottui aiemmin työuupumukseen (1). 2000-luvulla sen rinnalle nostettiin positiivista näkökulmaa kuvaava käsite työn imu (2,3), jota voi kokea merkityksellisissä, psykologisesti turvallisissa ja hyvin johdetuissa työyhteisöissä (2), kun työn resurssit ja vaatimukset ovat tasapainossa (4,5). Tällöin työntekijä on motivoitunut, kokee työnsä mielekkääksi ja nauttii siitä. Kokemusta työn imusta voivat edistää niin työntekijä, työyhteisö kuin johtajatkin (6).
Lääkärien työhyvinvointiin vaikuttavat sisäiset, ulkoiset ja yhteiskunnalliset tekijät. Suomalaisten lääkärien kuormittuneisuutta on tutkittu kymmeniä vuosia (7,8,9,10,11). Pitkittyvä tilanne, jossa työn vaatimukset ovat suuret, hallintamahdollisuudet pienet (12) eikä palautuminen onnistu, voi vähitellen johtaa työuupumukseen persoonallisuuden ja työyhteisön yhteisvaikutuksesta.
Työuupumuksen mittaamiseen on kansainvälisesti laajimmin (13) käytetty kolmea piirrettä: kyyninen suhde työhön, heikentynyt ammatillinen itsetunto ja uupumusasteinen väsymys. Ihmissuhdetyössä ilmaistujen ja todellisten tunteiden ristiriita ja vastavuoroisuuden puute voivat lisätä uupumuksen riskiä (14).
Työelämän uudet vaatimukset
Tunnesäätelytaidoista ja emootioiden hallitsemisesta on tullut yhä tärkeämpiä kansalaistaitoja (15,16), ja työ levittäytyy nykyisin kaikkialle ihmisten elämään (15). Ammatista riippumatta on oltava sosiaalinen, empaattinen ja luova (16,17). Nämä inhimilliset taidot tulee oppia työelämän ulkopuolella: vapaa-ajalla, perheessä, harrastuksissa ja sosiaalista mediaa seuraten.
On oltava jatkuvasti kiinnostunut oppimaan uutta ja haastamaan itseään (16,17). Tämä yksilön positiivisen muutospuheen keskiöön joutuminen aiheuttaa innostumisen ohella myös pelkoa ja epävarmuutta (17,18).
Työelämän tärkein resurssi on ihminen (19,20). Henkilöstön vähentymisen, työmäärän lisääntymisen ja työrytmin kiihtymisen myötä kasvavat vaatimukset voivat ylikuumentaa tämän resurssin.
Jatkuva täydellisyyden tavoittelu voi johtaa noidankehään, jossa yrittämisestä huolimatta ei saada aikaan. Tämä pahentaa riittämättömyyden tunnetta ja saa luopumaan palauttavasta toiminnasta, jolloin unen laatu kärsii, sosiaaliset suhteet voivat kaventua ja fyysinen kunto heiketä. Unihäiriöiden on todettu olevan tärkein uupumukselle altistava tekijä (21) ja unettomuus voi ennakoida uupumista.
Lääkärin työssä lisäksi työn psykologinen vaativuus, tiukat aikataulut, työn määrän ja laadun ennakoimattomuus, heikot vaikutusmahdollisuudet sekä työvoimapula lisäävät uupumisriskiä. Unihäiriöihin ja stressiin voi liittyä keskittymisoireita (22), lieviinkin työuupumusoireisiin tiedonkäsittelyn häiriintymistä (23) ja työkuormitukseen riski sairastua sepelvaltimotautiin (24).
Superihmisyyden raskas taakka
Suorittamista ihannoivassa superihmisyyden kulttuurissa menestyvä ihminen nähdään nopeana, tehokkaana, jatkuvana supertuottajana, jonka arvon määrittävät aikaansaannokset. Tuottaminen ja tehokkuus liitetään niin töihin, opintoihin, vapaa-ajalle kuin palautumiseenkin. Supertuottajan on kehityttävä jatkuvasti vastatakseen kasvaviin vaatimuksiin.
Tämä (työ)kulttuuri yhdistettynä kiireeseen, rajallisiin resursseihin, epävarmuuteen ja yksilön sisäisiin ristiriitoihin sekä elämän eteen tuomiin vaikeuksiin voi nostaa esiin riittämättömyyden, arvottomuuden ja huonommuuden tunteita.
Laajemmassa katsannossa kyse on yhteiskuntien ja työn kulttuurisesta muutoksesta, jossa uusliberalistiseen politiikkaan pohjautuvat opit ovat murtautuneet työelämään ammattikunnasta ja sosiaaliluokasta riippumatta (25). Ne korostavat yksilön vastuuta omasta työmarkkinakelpoisuudestaan ja ammattitaidostaan. Tämä vastuullistaminen korostaa riskien ja voittojen yksilöllistymisestä johtuvaa jatkuvaa äärirajoilla toimimista (26). Tietojen ja taitojen lisäksi korostuvat oikea, motivoitunut asenne sekä kyky johtaa ja ohjata itseään (18).
Yhteiskunnallisen tason lisäksi superihmisyyden kulttuuria rakentavat ja vahvistavat niin lääkärien työkulttuuri kuin ”hyvän lääkärin” kuvaa luovat ammattilehdetkin. Superihmis-lääkärin oletetaan käyttävän vapaa-aikansa ammatilliseen kehittymiseen: hänen tulisi päivätyön lisäksi tehdä tutkimusta, kasvattaa lapset, huolehtia ihmissuhteista, kehittää itseään, rakentaa taloa, syödä terveellisesti, huolehtia palautumisesta ja harrastaa kilpaurheilua, vaikka jo työ itsessään on vaativaa.
Lääkärin työuupumus kaksinkertaistaa hoidon vaaratilanteiden, epäammattimaisen käytöksen ja potilastyytymättömyyden riskin (27), joten velvollisuutemme on yhdessä pyrkiä korjaamaan vallitseva tilanne. Lääkärin tulee osata suhtautua itseensä kestävällä ja hyvinvointia tukevalla tavalla myös silloin, kun hän ei yllä omiin tai ulkopuolelta tuleviin täydellisyyden ja tehokkuuden vaatimuksiin. Kyse on toimijuudesta (28) eli siitä, alistummeko vallitseviin olosuhteisiin vai uskallammeko muokata niitä eli vahvistammeko vaatimusten kierrettä vai kehitämmekö työelämää omaa ja muiden jaksamista tukevaksi.
Ulkoapäin rakentuva, mutta ihon alle sisäistyvä tunteiden hallinta aiheuttaa hyvinvointiristiriidan. Tätä emotionaalisesta refleksiivisyydestä kohoavaa kokemusta kutsutaan neuroottiseksi kansalaisuudeksi (29), jossa toivottuun suuntaan ohjaudutaan toiveiden, pelkojen ja ahdistusten reflektoimisen kautta.
Vapaus ja vastuu elämän tärkeistä valinnoista tuovat aktiivisen kansalaisuuden sijaan pelon ja epävarmuuden elämässä selviämisestä. Monimuotoiset persoonaan kohdistuvat, tiedolliset ja taidolliset vaatimukset sekä epävarma ja kilpailullinen (työ)elämä ohjaavat jatkuvaan, neuroottiseen itsen kehittämiseen, jolloin elämästä syntyy pelon, epävarmuuden ja ahdistuksen kontrolloimisen kohde (30). Tämä neuroottisuus voi aiheuttaa hallitsemattomuuden tunteen ja uupumuksen. Superihmisyyteen kannustaminen voi tuottaa enemmän inhimillistä pahoinvointia kuin toivottuja menestyjiä.
Itsemyötätunnolla kestävään työn imuun?
Työn imun kokemus eroaa työholismista, sillä työn imua kokeva henkilö ei ole riippuvainen työstään. Työn imua kokevakin voi kuitenkin väsyä ja jatkuva aktiivisuuden vaatimus voi aiheuttaa kuormitusta. Aiemman tutkimuksen perusteella onkin pyrittävä ns. kestävään työn imuun (31), jossa työ ja palautuminen ovat tasapainossa.
Vaativassa työssä – kuten lääkärin ammatissa – palautumisen merkitys korostuu. Palautumista edistävät luovuutta ja intuitiivista ajattelua vahvistava suorittamaton aika (32,33) sekä rento uppoutuminen, jossa voi irrottautua työstä, kokea merkityksellisyyttä ja yhteenkuuluvuutta (34).
Ajoittain on hyvä kartoittaa omaa kokonaiskuormitusta, huomioiden työn ulkopuoliset kuormitustekijät. Lääkärien hyvinvointia haastavat vaativuus itseä kohtaan, vaikeus kuunnella omia rajoja ja ulkoapäin tulevat paineet (35−37). Itsensä ”hyvän lääkärin” representaatioon vertaaminen voi aiheuttaa väsymystä ja riittämättömyyden tunteita, jos elämän kaikkien osa-alueiden hoitaminen täydellisesti, tehokkaasti ja järjestelmällisesti ei ole mahdollista (38).
Uudenlaisen näkökulman omaan epätäydellisyyteen voi tarjota itsemyötätunto, jolla tarkoitetaan hyväksyvän tietoista, inhimillistä ja ystävällistä suhtautumista itseen hetkinä, jolloin on vaikeaa (39). Vaikka itsemyötätunto voi kuulostaa luovuttamiselta, se tukee työssä jaksamista ja hyvinvointia monin tavoin (40,41).
Tutkimusten mukaan itsemyötätunto lisää terveyttä tukevaa käyttäytymistä (42), auttaa motivoitumaan (43), vähentää masennusta, ahdistusta ja stressiä (41). Lisäksi se voi pienentää lääkärien loppuun palamisen riskiä ja parantaa potilas-lääkärisuhteen vuorovaikutusta (44,45).
Oma tutkimusaineistomme
Turun yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan Työn ilo ja itsensä kehittäminen -johtamiskoulutuskurssilla keväällä 2021 tavoitteenamme oli selvittää lääkärien kokemaa työn imua. Kirjallisissa kurssitehtävissä (Liitetaulukko 1) osallistujia pyydettiin kertomaan stressin merkeistä urallaan, kuvaamaan omaa arkea työn imun näkökulmasta ja pohtimaan myötätunnon soveltamista arjessa.
Yllättäen vastauksissa (n = 61) korostuivat työssä jaksamisen ongelmat. Vastaajista 80 % oli lääkäreitä ja 16 % hammaslääkäreitä. Erikoistumisvaiheessa oli 77 % ja loput edustivat monipuolisesti terveydenhuollon keskijohtoa (johtava lääkäri, ylilääkäri, ylihammaslääkäri, ylihoitaja, johtava sosiaalityöntekijä, vastuualuejohtaja).
Laadullisen, aineistolähtöisen analyysimme perusteella rakenteelliset ongelmat ja työn luonne heikentävät lääkärien hyvinvointia (kuvio 1).
![](/site/assets/files/610293/article_image_65987.1024x0.jpg)
Näistä pitkäaikainen resurssipula, riittämätön tuki, rikkonainen työnkuva, vastuu omasta hyvinvoinnista ja huono johtaminen mainittiin vastauksissa. Erityisesti terveyskeskuksissa vastaajat kokivat olevansa yksin sekä vaikeissa päätöksissä että fyysisesti. Riittämätön ohjaus aiheutti epävarmuutta ja ammatillisen itsetunnon heikentymistä.
Toiseksi vastaajista piirtyi kuva riittämättömyyden tunteesta kärsivinä supertuottajina. Sisäistetty vaativuus itseä kohtaan ilmeni täydellisyyden tavoitteluna, tunnollisuutena, vaikeutena asettaa rajoja ja pyrkimyksenä täyttää ulkoapäin asetetut superihmisen odotukset.
Työ- ja elämänuupumuksen sopivia merkkejä kuvattiin somaattisista oireista uniongelmiin, kognitiivisten kykyjen heikentymiseen, väsymykseen, ärtymykseen, kyynistymiseen ja ahdistuneisuuteen (Liitetaulukko 2). Uniongelman mainitsi 49 % vastaajista ja joko uniongelman tai väsymyksen 66 %. Moni koki vanhemmuuden lisänneen riittämättömyyttä.
Kolmantena hyvinvoinnin haasteena ilmeni lääkärin itseensä kohdistama moittiva sisäinen puhe. Vaikka vastaajat kuvasivat suhtautuvansa potilaaseen ja työkaverin virheeseen myötätunnolla, he tunnistivat olevansa itseään kohtaan armottomia eivätkä osaa kohdistaa inhimillisyyttä itseensä.
Itsemyötätunto oli osalle täysin vieras asia. Kurssin itsemyötätuntoharjoitusta osa piti aluksi vaikeana, kiusallisena, turhana tai teennäisenä. Harjoituksen jälkeen osallistujat kuitenkin kertoivat saaneensa siitä helpotusta, keveämmän olon, rauhallisemman mielen tai myötätuntoisemman oman sisäisen puheen. He toivoivat, että itsemyötätuntoa tuotaisiin nykyistä laajemmin esille lääkärien koulutuksessa.
Lopuksi
Lääkäri on ammattiroolinsa vuoksi merkittävä työelämätoimija ja -vaikuttaja. Lääkärit hoitavat sellaisia terveyteen liittyviä ongelmia, joita nyky-yhteiskunta vaatimuksillaan kehittää. Lääkäri ansaitsee tukea suhtautuakseen itseensä myötätuntoisesti niin ammattilaisena, terveyden asiantuntijana kuin jaksajana nykytyöelämässä.
Harjoiteltavissa oleva itsemyötätunto vaikuttaa tarjoavan potentiaalisen työkalun lääkärin (työ)hyvinvoinnin tukemiseen, vaikka sitä onkin tutkittu vasta vähän tässä ammattikunnassa.
Syy-seuraussuhteiden tarkastelua hankaloittavat aiempien tutkimusten pienet aineistot tai poikkileikkausasetelmat (46,47). Suuremmalla otoskoolla ja pitkittäistutkimuksella voisi luotettavammin arvioida, tukeeko itsemyötätunto lääkärien jaksamista. Lisäksi olisi mielenkiintoista tutkia, suojaako itsemyötätunto työstressiä kokevia lääkäreitä työuupumukselta, ja selvittää, heijastuuko lääkärin itsemyötätuntoinen asenne potilassuhteeseen: voiko lääkäri itsemyötätuntoista asennetta mallintamalla tukea potilaan sitoutumista hoitoon ja terveyttä edistäviin valintoihin?
Lääkärin työhyvinvoinnin ravitsemiseksi on tärkeää, että jo lääketieteen opintoihin integroidaan tunne- ja itsesäätelytaitojen – kuten itsemyötätunnon – harjoittelua. Työelämässä asianmukainen työnohjaus mahdollistaa riittämättömyyden kokemusten myötätuntoisen tarkastelun ja osaltaan avaa ovia itsemyötätunnolle.
Epäonnistumiset ja vaikeat hetket ovat luonnollinen osa lääkärinkin elämää, emmekä voi poistaa niitä. Voimme kuitenkin vaikuttaa siihen, miten asioihin suhtaudumme.
Artikkeli on osa Suomen Akatemian rahoittamaa hanketta Elämää reunalla: elinikäinen oppiminen, hallintavalta ja neuroottinen kansalainen.
Heli Halava, Sonja Kumlander, Heikki Kinnari, Vaula Berg, Satu Teerikangas: Ei sidonnaisuuksia.
- 1
- Maslach C, Schaufeli, WB, Leiter MP. Job burnout. Annual Review of Psychology 2001;52:397–422.
- 2
- Kahn WA. Psychological conditions of personal engagement and disengagement at work. Academy of Management Journal 1990;33(4):692–724.
- 3
- González-Romá V, Schaufeli W, Bakker A, Lloret S. Burnout and work engagement: independent factors or opposite poles? Journal of Vocational Behavior 2006;68:165–74.
- 4
- Bakker AB, Demerouti E. the job demands-resources model: state of the art. Journal of Managerial Psychology 2007;22(3):309–28.
- 5
- Schaufeli WB, Bakker AB. Job demands, job resources, and their relationship with burnout and engagement: a multi-sample study. Journal of Organizational Behavior 2004;25:293–315.
- 6
- Teerikangas S, Turunen M, Välikangas L. Engagement as intuiting in practice. Kirjassa: Sinclair M, toim. Handbook of Intuition in Practice. London: Edward Elgar Publishing 2020.
- 7
- Äärimaa M, Asp S, Juntunen J ym. Mies- ja naislääkäreiden työ, ura, perhe ja stressi. Suom Lääkäril 1988;43:1282–8.
- 8
- Töyry S, Räsänen K, Kujala S ym. Lääkärien työolot ja kuormittuneisuus -tutkimus. Suom Lääkäril 1999;54:2423–30.
- 9
- Töyry S, Nykänen L, Manninen P ym. Mikä nuoren lääkärin työssä uuvuttaa ja kyynistää? Suom Lääkäril 2002;57:5069–75.
- 10
- Haukilahti RL, Virjo I, Halila H ym. Olut, ooppera, orkideat… Mikä auttaa lääkäriä jaksamaan? Suom Lääkäril 2005;60:3647–53.
- 11
- Moisala-Julkunen L, Elovainio M, Halila H ym. Kuormituksen, työilmapiirin ja sairausläsnäolon yhteys: kuormittunut lääkäri sairastaa töissä. Suom Lääkäril 2020;17-18:1054–61
- 12
- Karasek R. Job demands, Job decision latitude, and mental strain: implications for job redesign. Adm Sci Q 1979;24:285–308.
- 13
- Maslach C, Jackson SE, Leiter MP. Maslach Burnout Inventory: Third edition. Kirjassa: Zalaquett CP, Wood RJ, toim. Evaluating stress: A book of resources, 3. painos. Scarecrow Education 1997;191–218.
- 14
- Zapf D. Emotion work and psychological well-being. A review of the literature and some conceptual considerations. Human Resource Management Review 2002;12:237–68.
- 15
- Koch A, Nafziger J, Skyt Nielsen H. Behavioral economics of education. Journal of Economic Behavior & Organization 2015;115:3–17.
- 16
- Whitehead M, Jones R, Lilley R, Pykett J, Howell R. Neuroliberalism: Behavioural Government in the Twenty-First Century. London: Routledge 2017.
- 17
- Jokinen E. Nykyajan prekaari toimijuus. Kirjassa: Filander K, Korhonen M, Siivonen P, toim. Huiputuksen moraalijärjestys. Osallisuuden ja kivun kertomuksia. Tampere: Vastapaino, 2019;75–97.
- 18
- Kinnari H. Elinikäinen oppiminen ihmistä määrittämässä. Genealoginen analyysi EU:n, OECD:n ja UNESCOn politiikasta. Kasvatusalan tutkimuksia 81. Jyväskylä: Suomen kasvatustieteellinen seura 2020.
- 19
- Ployhart RE, Moliterno TP. Emergence of the human capital resource: a multilevel model. Academy of Management Review 2011;36(1):127–50.
- 20
- Wright PMW, Haggerty JJ. Missing variables in theories of strategic human resource management: time, cause and individuals. Management Revue 2005;16(2):164–73.
- 21
- Metlaine A, Sauvet F, Gomez-Merino D ym. Sleep and biological parameters in professional burnout: A psychophysiological characterization. PloS One 2018;13(01):e0190607.
- 22
- Remes AM, Turunen J, Ala-Mursula L. Työikäisten muistipulmat vaativat kohdennettua selvittelyä. Muistipoliklinikan lähetekäytännöt arviointitutkimuksen kohteena. Suom Lääkäril 2012;57:2535–40.
- 23
- Sokka L. Burn out in the brain at work. Väitöskirja. Helsingin yliopisto, lääketieteellinen tiedekunta, Medicum, 2017. http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-51-3002-0.
- 24
- Kivimäki M, Nyberg ST, Batty GD ym. Job strain as a risk factor for coronary heart disease: a collaborative meta-analysis of individual participant data. Lancet 2012;380:1491–7.
- 25
- Esposito L. Neoliberalism and The Transformation of Work. Kirjassa: Berdayes V, Murphy JW, toim. Neoliberalism, Economic Radicalism and the Normalization of Violence. New York: Springer 2016;87–107.
- 26
- Viren E, Vähämäki J. Mitä on tietokykykapitalismi? Kirjassa: Brunila K, Onnismaa J, Pasanen H, toim. Koko elämä töihin. Koulutus tietokykykapitalismissa. Tampere: Vastapaino 2015;25–57.
- 27
- Panagioti M, Geraghty K, Johnson J ym. Association between physician burnout and patient safety, professionalism, and patient satisfaction a systematic review and meta-analysis. JAMA Intern Med 2018;178(10):1317–31.
- 28
- Bandura A. Toward a psychology of human agency. Perspectives on Psychological Science 2006;1 (2):164–80.
- 29
- Isin E. Neurotic Citizen. Citizenship Studies 2004;8(3):217–35.
- 30
- Saastamoinen M. Aktiivisen kansalaisuuden vastatulkintoja: Neuroottinen ja hylätty kansalaisuus. Kirjassa: Kaisto J, Pyykkönen M, toim. Hallintavalta. Sosiaalisen, politiikan ja talouden kysymyksiä. Helsinki: Gaudeamus 2010.
- 31
- Teerikangas S, Välikangas L. Engaged Employees! An Actor perspective to Innovation. Kirjassa: Pitsis T, Dehlin E, Simpson A, toim. Handbook on Organizational and Management Innovation. London: Edgar Elgar Publishing 2012.
- 32
- Sonnentag S, Binnewies C, Mojza EJ. Staying well and engaged when demands are high: The role of psychological detachment. Journal of Applied Psychology 2010;95(5):965–76.
- 33
- Teerikangas S, Välikangas L. Exploring the dynamic of evoking intuition. Kirjassa: Sinclair M, toim. Handbook of Research Methods on Intuition. London: Edward Elgar Publishing 2014;72–87.
- 34
- Virtanen A, Van Laethem M, de Bloom J, Kinnunen U. Drammatic breaks: Break recovery experiences as mediators between job demands and affect in the afternoon and evening. Stress and Health 2021;1–18.
- 35
- Devi S. Doctors in distress. Lancet 2011;377:454–5.
- 36
- Sotile WM, Fallon R, Orlando J. Curbing burnout hysteria with self-compassion: a key to physician resilience. J Pediatric Orthop 2020;40:S8–S12.
- 37
- Ahola K, Hakanen J. Terveysammattilaisten työuupumus: erityisenä haasteena vuorovaikutus auttamistyössä. Duodecim 2010;126:2139–46
- 38
- van der Wal R, Bucx M, Hendriks J ym. Work stress and satisfaction in relation to personality profiles in a sample of Dutch anaesthesiologists: A questionnaire survey. Eur J Anaesthesiol 2016;33(11):1.
- 39
- Neff KD. Self-compassion: An alternative conceptualization of a healthy attitude toward oneself. Self and Identity 2003b;2:85–102.
- 40
- Zessin U, Dickhäuser O, Garbade S. The relationship between self-compassion and well-being: a meta-analysis. Appl Psychol Health Well Being 2015;7(3):340–64.
- 41
- Macbeth A, Gumley A. Exploring compassion: A meta-analysis of the association between self-compassion and psychopathology. Clinical Psychology Review 2012;32:545–52.
- 42
- Phillips WJ, Hine DW. Self-compassion, physical health, and health behaviour: A meta-analysis. Health Psychol Rev 2021;15(1):113–39.
- 43
- Breines JG, Chen S. Self-compassion increases self-improvement motivation. Personality and Social Psychology Bulletin 2012;38(9):1133–43.
- 44
- Dev V, Fernando AT, Consedine NS. Self-compassion as a stress moderator: A cross-sectional study of 1700 doctors, nurses, and medical students. Mindfulness 2020;1–12.
- 45
- Mascaro JS, Kelley S, Darcher A ym. Meditation buffers medical student compassion from the deleterious effects of depression. The Journal of Positive Psychology 2018;13(2):133–42.
- 46
- Babenko O, Mosewich AD, Lee A, Koppula S. Association of physicians’ self-compassion with work engagement, exhaustion, and professional life satisfaction. Med Sci 2019;7(2):29.
- 47
- Dev V, Fernando AT 3rd, Consedine NS. Self-compassion as a stress moderator: a cross-sectional study of 1700 doctors, nurses, and medical students. Mindfulness (NY) 2020;11(5):1170–81.
The role of self-compassion and working conditions in promoting physician and society well-being
Health care professionals are confronted more and more often with high job demands in the absence of remedies to compensate for their effects. A fluid health care environment requires not only professional skills and appropriate working conditions but also expertise in self-management, that is the ability to manage one’s behaviours and thoughts in an appropriate and effective way. When job demands and job resources are in balance, work is meaningful, safe and well-managed, and well-being and satisfaction in one’s work are achievable.
Physicians are able to and do empathize with patients and co-workers whereas they are merciless toward themselves and unable to practice self-compassion. Due to increased workloads, there is a crucial need to identify and alter the structural faults in health care institutions, since physician burnout has adverse effects on healthcare and society as well. Institutions that recognize the importance of healthy professionals can improve both the quality of patient care and the satisfaction of physicians. In addition, society must adjust its assumption that physicians are somehow superhuman.
We constructed a qualitative essay-based survey for participants attending a postgraduate medical education course called “Enthusiasm for work and self-development”. Participation was voluntary and anonymous. The final sample consisted of 61 participants (of whom 80% were physicians). The aim of the survey was to identify factors of resilience. Attendees described work stress, job strain and subjectively disordered sleep. Our finding of physician exhaustion in work and leisure time alike corresponds with previous research.
Medical expertise in treating others is no guarantee of competence in understanding personal well-being. For physicians, failure and suffering come with the territory. Nevertheless, self-compassion can be learned in adulthood and may play an important role in promoting physicians’ thriving.
Heli Halava, Sonja Kumlander, Heikki Kinnari, Vaula Berg, Satu Teerikangas
Heli Halava
M.D., Ph.D., Specialist in Occupational Medicine and Healthcare
University of Turku and Turku University Hospital